En film om en fotografs liv?
Kanske en bra början är att minnas varifrån ordet kommer.
På grekiska betydde "photo" ljus, och "graph" skriva, rita.
En fotograf är bokstavligen någon som ritar med ljuset-
- som ritar världen med ljus och skuggor.
Serra Pelada, Brasiliens guldgruva, där framför mig.
När jag kom fram till kanten av detta enorma hål-
- fick jag gåshud över hela kroppen. Jag hade aldrig sett något liknande.
Jag såg framför mig, på en bråkdels sekund, mänsklighetens historia.
Byggandet av pyramiderna, Babels torn, Kung Salomos gruvor.
Inga ljud från några maskiner hördes därnere.
Det enda man hörde var mummel från 50000 personer i ett stort hål.
Samtal, ljud, mänskliga ljud blandat med ljud av manuellt arbete.
Jag hade återvänt till tidernas begynnelse.
Jag kunde nästan höra guldet viska i alla dessa människors själar.
All denna jord måste kastas. Allt är inte guld.
Killarna måste klättra upp för små stegar som ledde till högre stegar-
-för att ta sig ända upp.
Man vill verkligen inte falla ner.
Gör man det finns risken att man drar med sig andra.
Jag klättrade upp flera gånger om dagen, aldrig med tanken att falla.
Ingen annan föll ju.
Man skulle inte falla, utan bära säckar eller fotografera som jag.
Killarna klättrade upp 50-60 gånger om dagen.
Enda sättet att komma ner för en sådan sluttning är att springa.
Stannar man, så faller man.
Alla dessa män tillsammans utgjorde en extremt organiserad värld.
Men i total galenskap.
Man får intrycket att de är slavar men där fanns inte en enda slav.
Om slaveri fanns överhuvudtaget, så var det önskan att bli rik.
Alla ville bli rika.
Där var alla möjliga. Intellektuella, akademiker-
-liksom bönder och stadsarbetare.
Alla slags människor sökte lyckan.
För när man träffade på en guldåder-
- så fick alla som arbetade just på den delan av gruvan välja en säck.
I säcken man valt, och det var här aspekten "slaveri" kom in-
- kunde det lika gärna inte finnas nåt guld alls som ett helt kilo guld.
I den stunden stod ens frihet på spel.
Människor som kommer i kontakt med guld kan aldrig lämna det.
Jag såg detta fotografi i ett galleri för mer än 20 år sen.
Jag visste inte vem som hade tagit det.
Jag tänkte att personen måste vara både stor fotograf och äventyrare.
Det fanns en stämpel på baksidan och ett namn: Sebastião Salgado.
Jag köpte fotot.
Galleriägaren tog ur en låda fram fler foton av samma fotograf.
Det jag såg gjorde mig upprörd.
Särskilt den här bilden, porträttet av en blind tuaregkvinna.
Hon får mig alltid att gråta, fastän jag ser henne varje dag.
Hon hänger ovanför mitt skrivbord sedan dess.
Jag visste redan en sak om denne Sebastião Salgado.
Han tyckte verkligen om människorna. Det var mycket viktigt för mig.
Människorna är ju, trots allt, jordens salt.
Till slut träffades vi och pratade om hans liv-
-om hans verk och varifrån allt kom.
JORDENS SALT - en film om Sebastião Salgado
Om man placerar många fotografer på en och samma plats-
- kommer de att ta mycket olika fotografier.
För de kommer förstås från mycket mycket olika platser.
Var och en har sitt sätt att se-
- var och en har präglats av den egna historien.
Jag tror att jag med min historia lärt mig-
- att se på ett speciellt sätt, här, på denna plats.
Här började jag idealisera planeten.
Jag gick långa promenader med pappa och vi satte oss här för att titta.
Bakom var och ett av dessa berg finns en historia, något att se.
Jag har drömt mycket här.
Jag ville vidare, bortom bergen. Jag ville veta.
En resa med Sebastião Salgado
Indonesien, Papua Barat, Yali-folket 2011
Sebastião var jämt på resa. Han reste mer än någon annan.
Ingen älskade resor mer än han.
Min pappa var likadan. Han slog sig aldrig ner nånstans.
Han var rena pendeln som jämt åkte fram och tillbaka.
Precis som Sebastião. Man trodde han var i Vitória, men han var redan här.
Eller så var han norröver och ägnade sig åt politik.
Utan sina studentkamrater hade han inte avslutat studierna.
Den rackaren gillade inte skolan. Han gav oss huvudbry.
Men han lyckades avlägga ekonomexamen.
Jag ville att han skulle bli advokat.
Efter ett års studier bytte han till ekonomi, vilket var bra för honom.
Det var Sebastião Salgado, alltså pappan.
Han gav sitt namn till sin ende son som, även om han hela livet reste-
- fick nytta av studierna som hans pappa hade ålagt honom.
På ett sätt som han själv aldrig hade kunnat drömma om.
Hans ekonomistudier fick honom att förstå-
- den globala marknaden, handelspolitiken och industrin.
Så han visste vad som fick jorden att snurra.
Allt började i den lilla staden Aimorès, i hjärtat av Brasilien.
Det var där hans pappas uppfödningsfarm låg.
Där var väldiga tropiska regnskogar och floden som då ännu var farbar.
Men det var framför allt tågen som ständigt körde-
-överfulla av stenar och järnmalm-
-på väg till hela världen.
För det var, och är fortfarande, planetens största gruvregion.
Det var här unge Sebastião växte upp med sina sju systrar. Vilket liv!
På somrarna lekte han på stränderna till Rio Doce, "den söta floden".
Det är den ni ser. Och här är vi, vårt lilla dokumentärfilmteam.
En sak har jag lärt mig...
Det är svårare att filma en fotograf än någon annan.
Han är inte bara där som sig själv.
Eftersom han själv har samma yrke så reagerar han.
Han använder sig av sitt favoritvapen, sin kamera.
Han tar en bild av dig.
- Wim, jag har en bra bild på dig. - Jag också, du anar inte.
Jag kan tänka mig det.
Jag var inte den ende han plåtade. Vi var två framför hans objektiv.
Den andre, min medregissör, var hans äldste son, Juliano.
Han hade redan följt med sin pappa, med sin kamera, på flera resor.
Till Papua Nya Guinea, som ni såg förut-
- eller hit, långt i norr, på en avlägsen ö i Östsibiriska havet.
Jag hade verkligen velat åka dit med dem.
De erbjöd mig att fortsätta filma denna film med dem.
Kanske för att få med ett externt perspektiv på deras äventyr.
Jag tvekade inte en sekund. Vad kunde jag mer önska mig?
Jag skulle få lära känna denne man och förstå vad som drev honom-
- och varför hans verk hade gjort så starkt intryck på mig.
Inte anade jag att jag skulle komma att upptäcka mer än bara en fotograf.
Sebastião var 15 år när han tog tåget och lämnade sin lilla stad-
- för att börja på gymnasiet i grannstatens huvudstad Vitória.
I början visste han inte vad han skulle göra med pengarna han hade.
Han hade aldrig betalat för något. På farmen framställde de allt själva.
Han hungrade första tiden, för han vågade inte gå in på en restaurang.
Det är svårt att veta vad det hade blivit av Sebastião-
- om denna unga kvinna inte kommit in i bilden. Lélia. Hon var 17 år.
Musikstuderande och mycket vacker. Det var kärlek vid första ögonkastet.
När Sebastião fick stipendium för att läsa till masterexamen i São Paulo-
-slog de sig ner där och gifte sig.
Det är mitten av 1960-talet och de är politiskt aktiva i vänsterrörelser-
- liksom många studenter i Paris, Berlin eller Chicago.
I Brasilien rådde brutal militärdiktatur.
Varje dag riskerade de att gripas, deporteras och torteras.
I augusti 1969, lämnade Sebastião och Lélia sitt hemland-
-och tog en båt till Frankrike.
Sebastião fortsatte sina ekonomi- studier, Lélia studerade arkitektur.
En dag köpte hon en kamera för sitt arbete-
- men det var Sebastião som roade sig mest med den.
Hans första foto nånsin var av Lélia, förstås.
Sebastião blev sen anställd på Internationella kaffeorganisationen-
- och de flyttade till London. Då han ville göra karriär inom Världsbanken-
- reste han ofta till Afrika för olika utvecklingsprogram.
Han tog med Lélias kamera och kom alltid tillbaka med många foton.
De insåg att han hellre fotograferade än skrev ekonomirapporter-
- och tog gemensamt ett vågat beslut. Han skulle ta risken att överge-
- en lovande och välbetald karriär som ekonom, för att starta från noll.
Tillbaka i Paris investerade de allt de hade i dyrt fotografiskt material.
Under en tid försökte Sebastião fotografera sport, porträtt-
- bröllop, till och med nakenbilder, innan han hittade sitt kall i livet.
Det här är mina första fotografier. Vi var i Tahoua.
Unga mödrar stod i kö för att få mat-
-för det var svår torka i Niger 1973.
För Lélia var det lite svårare för hon var gravid.
Jag minns en gång, vi var precis här och besökte en vän i Niamey-
-när Niameys Marabout kom förbi.
Lélia hade shorts och var mycket vacker.
Han slog sig ner och sa till Lélia:
"Kom och sätt dig i mitt knä!"
"Oj", sa jag. "Herr Marabout, det är ett litet problem."
"Den här kvinnan är gravid med vår första son."
"Så det är bäst att hon sitter kvar här."
Han förstod att-
-det inte var... rätt tillfälle.
Vi pratade och han gick sen iväg med ett kilo socker-
- lika glad som om det varit Lélia han hade gått iväg med.
Deras son Juliano föddes i Paris 1974.
Här är han, min framtida vän och medregissör.
Lélia fortsatte stötta Sebastião så mycket hon kunde som ung mor.
Parallellt med studierna gick hon runt med Sébastiãos bilder överallt.
Visade dem för veckotidningar, dagstidningar, bildbyråer.
Efter några större publikationer kände de sig uppmuntrade för att-
- äntligen ta itu med ett första stort fotoprojekt.
Otras Américas. De andra Amerika.
Sébastião reste över hela Sydamerika.
Den lille Juliano vande sig vid att inte se sin pappa under långa tider.
Ända sen vi lämnat Brasilien 1969-
- hade jag börjat sakna Latinamerika nåt enormt.
Så jag beslöt att resa runt i Brasiliens grannländer.
Ecuador, Peru, Bolivia...
Och jag ville absolut se Latinamerikas bergskedja, Anderna.
På den tiden fanns det i Latinamerika en djupgående social rörelse.
"Befrielsteologin."
På den resan träffade jag en ung präst i Ecuador. Han hette Gabicho.
Vi var ungefär jämngamla. Jag var en ung fotograf, han en ung präst.
Det var han som kom med Guds ord-
- organiserade bönderna i kooperativ, introducerade solidaritet.
Eftersom han hade bra kontakt med alla dessa samhällen-
- kunde jag göra helt fantastiska resor.
Här är vi på dryga 3000 meters höjd.
Ibland var höjdskillnaderna 600-700 meter på en dag.
Det var ett stort nöje att leva i det landskapet, i de samhällena.
Det här är Saraguros, en indianstam i södra Ecuador.
Mycket mycket religiösa, men de drack mycket alkohol.
Hälften av dem var på helgerna, både män och kvinnor, kraftigt berusade.
Bonden till vänster heter Lupe, Guadalupe.
Lupe och jag kom varann mycket nära.
På den tiden hade jag mycket långt hår.
Långt blont hår och ett rejält skägg som var både rött och blont.
När vi vandrade i bergen sa han en dag:
"Sebastião, jag vet att du skickades hit från himlen."
För enligt Saraguros legend-
- skulle Gud, genom sin son Jesus Kristus-
- komma tillbaka till Jorden för att iaktta dem-
- se vilka som förtjänade att få komma till himlen.
Under våra vandringar i bergen, berättade han om sitt liv för mig.
Han trodde verkligen att jag kommit för att iaktta dem-
- och rapportera "dit upp" om deras beteenden.
Aldrig förr hade jag träffat ett folk-
- som hade en så annorlunda tidsrytm. Min tid hos Saraguros...
Det kändes som jag varit där ett århundrade, för allt gick så sakta.
Det var ett annat sätt att tänka, en annan hastighet.
Deras ansikten uttryckte fatalism.
Det här är i staten Oaxaca i Mexico. En grupp bönder av Mixe-folket.
Allt är som på Medeltiden, plogen... Allt!
Det är det djupt rotade Latinamerika.
Det var lantliga människor-
- men det viktigaste för dem var musik.
De var ett folk som avgudade musik.
Alla samhällsmedlemmar som kunde spela ett instrument-
- behövde inte arbeta med något annat för de arbetade som musiker.
De lät mig i flera dar sova i ett mycket kallt rum av cement-
- för att se om jag stod ut, om jag verkligen ville stanna.
Eftersom jag stod ut ganska länge, placerade de mig till slut i ett hus-
- och jag kom dem mycket närmare och det var ett stort nöje för mig.
Vi blev mycket goda vänner och jag trivdes bra hos dem.
Detta är i norra Mexiko. Hos urfolket Tarahumara.
Det är fantastiska löpare, långdistanslöpare.
De går inte, de springer. Det var ett helvete att hålla takten med dem.
De gick inte, de flög fram.
Detta är en Tarahumara, med sitt fårade ansikte, märkt av tidens gång.
Vackert hår, fantastiskt hår.
Flera gånger kom folk fram till min kamera-
- och jag fick känslan av att snarare vara ljudupptagare.
De berättade saker som om jag spelade in deras historier.
Styrkan med ett porträtt är att man under bråkdelen av en sekund-
- får en bild av det livet som den man fotograferar lever.
Ögonen avslöjar mycket, ansiktsuttrycket...
När man tar porträtt, gör man det inte ensam. Personen ger en fotot.
Den här resan betydde så mycket för mig.
Kunna komma hit efter att i flera år inte kunnat åka till mitt eget land.
Det var min kontinent. Vi stod varann så nära.
"De andra Amerika" tog Sebastião åtta år att göra.
När han reste till hjärtat av Sydamerika-
- försvann han helt enkelt under långa perioder.
Juliano växte upp med en frånvarande pappa.
Hans föräldrar skrev regelbundet brev till varandra.
Det var långt innan kommunikation via satellit existerade.
När han kom hem för att träffa sin familj och publicera sina bilder-
- upplevde sonen honom som en stor äventyrare, en slags superhjälte-
-snarare än en fotograf.
- Och... hoppbild... - ...till mig 30 år senare.
När jag för första gången följde med pappa på en resa-
-till Wrangels ö i Norra ishavet-
- hoppades Sebastião fotografera de sista stora samlingarna av valrossar.
Jag ville upptäcka vem den mannen var-
- mannen jag knappt kände som min pappa.
Jag ville få upptäcka fotografen och äventyraren för första gången.
Förbaskade björn. Han lurade oss.
Han drev ut alla i vattnet. Otroligt!
Vad tänker du på? Vad tänker du på, pappa?
Att det kommer bli komplicerat att göra denna historia.
Om det här är allt vi har...
Det gäller inte bara att komma nära en björn för att ta en bild.
Om inramningen är dålig visar man björnen, men det är inget fotografi.
Den här platsen är inte bra.
Det finns ingenting i bakgrunden för att komponera en bra inramad bild.
Det händer ingenting.
Fantastiskt! Allt jag kunde se var formen av deras betar.
Helt omöjligt att se konturerna av deras huvuden.
Det var som att vara i Dantes Inferno med betarna som stack fram...
Alla dessa former... Otroligt!
Pappa, vad hände 1979?
1979 var Lélia gravid med vår andra son. Vi visste att det var en pojke.
När Rodrigo föddes hade han alla tecken på Downs syndrom.
Han var så söt med sina sneda ögon.
Jag tyckte han var helt normal. Det tyckte Lélia också.
Doktorn tog en massa prover och efter tre veckor fick vi beskedet.
När han ringde var jag så spänd att jag när jag fick höra provresultaten-
- började gråta och jag kunde inte sluta gråta.
Min lillebror skulle aldrig kunna gå i skolan-
- aldrig lära sig läsa och skriva som jag skulle göra.
Rodrigo skulle bli isolerad i en värld vi aldrig skulle kunna dela.
Det var mycket svårt för mina föräldrar.
Men så hände något. Genom sin kärlek utvecklade Rodrigo sitt eget språk.
Långsamt lärde vi oss tolka hans "känsloalfabet"-
-och kunde kommunicera utan ord.
En kort tid efteråt flög min bror, mamma och jag till Brasilien.
Militärdiktaturen hade just krossats.
Jag var fem år och förstod inte hur viktig den långa resan skulle bli.
Plötsligt strömmade dagsljuset in genom ett kabinfönster i planet.
Och en röst ekade i hela planet: "Vi flyger över Brasilien."
Mamma tittade ut genom fönstret och satt tyst.
Hon såg sitt eget land för första gången efter så många år.
Det var en glädjestund, men när hon vände sig mot mig... så grät hon.
Pappa var i Franska Guyana och skulle komma några dar senare.
Det var den 31:a december och jag återvände till Brasilien.
Fantastiskt att vara i sitt hemland efter tio och ett halvt år utomlands.
Det blev lite av en chock. Lélias hemstad Vitória var inte densamma.
Staden var mycket förändrad. Allt var annorlunda.
Min region var också förändrad.
När jag lämnade mina föräldrar var de unga och starka.
Vid min återkomst var pappa en gamling, redan mycket gammal.
Men vid den tidpunkten ville jag se Brasilien mer på djupet.
Min syster lånade mig en bil-
- och jag gjorde en sex månader lång resa i nord-östra Brasilien.
Jag kände inte till den delen, men hade alltid drömt om att se den.
De här människorna var på väg till en begravning.
Jag parkerade bilen vid vägkanten och följde med dem.
Barnadödligheten var mycket hög i nord-östra Brasilien.
Dessa barn hade dött innan de var döpta.
De tror att barn som ännu inte är döpta-
- inte har rätt att komma till paradiset.
De kommer hamna i ett mellantillstånd som kallas limbo.
Om ett barn dör med slutna ögon, är det för att det var döpt.
Om ögonen är öppna, lämnar de dem öppna, så att barnet hittar vägen.
Annars kommer det att vandra runt i all evighet.
På den tiden kunde man hyra kistor i kyrkan.
Det var mycket billigt.
En kista användes tiotals gånger.
Här ser man tydligt kistuthyrningen.
Ja, det där är absolut skor. De sålde allt möjligt.
Skor, kistor, bananer, grönsaker, glass, allt möjligt.
Det är en region där liv och död är mycket mycket nära.
Här är det en grupp som ber tillsammans-
- och som samtidigt utför sitt politiska arbete.
I Brasilien finns det än i dag en rörelse kallad Marklösa bönder.
En stor majoritet av Marklösa bönder kommer härifrån.
Från nord-östra Brasilien.
Människor med moralisk styrka, med fysisk kraft-
- fastän de är bräckliga för de äter så dåligt.
Se vilken ofruktbar mark. Det är mycket torrt.
Det är som en bit av Sahelregionen, men i Brasilien.
Här på vägen går människor iväg och kommer aldrig att återvända.
Ibland är torkan så svår här att folk tar sig till städerna, söderut.
För dem är det över. De överger marken.
Under flera år nu har vi lidit stor brist på regn.
Förr fanns här mycket boskap men de är borta nu.
Det har varit svår torka. Betesmarker är borta, det lönar sig inte längre.
- Varför är de borta, farfar? - På grund av torkan.
Vi planterade på nytt, men det finns inte ett enda grässtrå kvar.
Det var inte så länge sedan.
Din pappa och jag spenderade mer än 20000. Vart tog de vägen?
Det här landet hade ett överflödande liv. Här fanns så många olika fåglar.
Kanariefåglar och tättingar.
Koltrastar.
Förr fanns det en stor skog på den kullen.
Och ännu en skog på nästa kulle.
Det har varit en hel del erosion. Kullarna är nu karga.
När det regnar finns det ingenting som håller tillbaka vattnet.
Det är katastrof.
Jag vet inte hur jag ska kunna stoppa det.
Farfar, var du lycklig på farmen?
- Vad sa du? - Var du lycklig här?
Om jag var lycklig? Ja, det var jag för jag kunde ge dem en utbildning-
-mina sju döttrar och Sebastião.
Jag uppfostrade barnen. Det var svårt men jag är glad att jag gjorde det.
Jag tjänade 100000 enbart på träet, så barnen kunde gå i skolan.
De fick alla en god uppfostran, de åt ordentligt och var välklädda.
Ända sen min första resa i Brasilien har jag sett farfars mark såhär.
Torr och ofruktbar.
När Sebastião återvände till farmen efter resan i nord-östra Brasilien-
- var platsen inte längre som hans barndoms paradis.
Men han hade något annat i sinnet.
Allt lidande han sett hade förändrat honom.
Hans roll som fotograf fick en ny mening.
Vi förstod hans brådska att ge sig iväg.
Jag saknade honom fortfarande så mycket, men jag förstod.
För hans nästa projekt, som skulle föra honom till Sahel i Afrika-
- anslöt sig Sebastião till Läkare utan gränser.
Jag arbetade i Etiopien 1984.
Sen fortsatte jag över hela Sahelregionen 1985 och 1986.
Jag tillbringade nästan två år i följd i den regionen-
-och rapporterade om svälten.
Det fanns flyktingläger, de största man sett i mänsklighetens historia.
Jag ville absolut visa dem.
Visa att en stor del av mänskligheten var i enormt stor nöd-
- därför att folk inte delade med sig. Det var inte bara en naturkatastrof.
Det var en koptisk region.
Det är mycket kristna människor i norra Etiopien. De är mycket ödmjuka.
Till och med med ett döende barn, går de inte förbi andra. De väntar.
Se hur dessa människor har det i lägren.
I det tillståndet har man inga krafter kvar.
I ett läger säger man att svälten dödat ett antal personer.
Svälten försvagar kroppen men det är parallella sjukdomar som dödar.
När man får kolera, går uttorkningen så fort-
- att man förlorar upp till tolv liter vatten om dagen på grund av diarré.
Man dör på två, tre dar.
Så unga ansikten... som åldrats för tidigt av lidandet.
Om man tittar på hans panna, så är det ingen gamlings panna.
Det som är gammalt är tomheten i hans ögon.
Se hur ung hon är. Se på deras baby. Han är hennes make.
Många dödsfall inträffade på natten, på grund av kylan.
Att dö här är verkligen en fortsättning på livet.
Folk är vana vid döendet.
En äkta make tvättar sin hustru för att begrava henne...
...iförd sina bergskläder, klädd i sitt getskinn...
En mycket ung kvinna.
Enligt kopterna måste kroppen vara ren, när den kommer inför Gud.
Man måste tvätta den grundligt även om det finns mycket lite vatten.
När någon dör, dör även en bit av alla andra.
En pappa förbereder sin son inför begravning. Han tar avsked av honom.
Vanligtvis är det familjen som förbereder sina döda.
När man vet att en regering hindrar mattransport att nå fram till folket-
- vilket var fallet just här, i detta läger i norra Etiopien...
Det var en brutal politisk oärlighet.
Jag återvände till Etiopien i slutet av 1984.
Gerillan förstod att regeringen var i färd med att tömma regionen.
De började evakuera folk mot Sudan.
De kom från hela Tigray-området.
Vi anfölls av två helikoptrar, Mi-24, mycket snabba stridshelikoptrar.
De sköt mot folk med kulspruteeld.
Jag tog ett foto och sprang sen.
Många havande kvinnor gick och hoppades att när de kom fram-
- så skulle det finnas både mat och vatten.
Att de äntligen skulle få uppleva det förlovade landet.
Jag måste ha tillbringat minst två månader till där.
När jag var i Sudan, kunde jag arbeta mycket när människorna kom fram.
Denne man hade kommit från Etiopien. Hans kamel hade nått sin gräns.
Kanske var den död. Mannen höll ett barn i famnen.
Men när han kom fram till läkarna, var barnet dött.
Efter en så lång vandring.
Läkare utan gränser la ner detta läger.
Vatten är absolut nödvändigt i lägren och hade blivit ett enormt problem.
Så de måste flytta lägret så fort som möjligt.
Folk satt inklämda i FN-lastbilar-
- som skulle föra dem till ett nytt läger-
- på vacker och fruktbar mark vid Blå Nilens strand.
Jag åkte med minst 30 eller 40 mil på dessa lastbilar.
Det här är två vänner som låtsas att det är en normal söndagseftermiddag-
- att de sitter under ett träd och berättar historier.
Vi har mycket vatten, vi är vid Nilens strand, men folk dog där-
- för det fanns ingenting att äta. De hade nått slutskedet av deras nöd.
De hade glömt ta med mat eller hade inte kunnat ta med mat.
Matutdelningen hade misslyckats.
De hade hållit ut så länge, men när de kommit hit orkade de inte längre.
Jag kom till Mali.
Det var svår torka även där.
Folks hud blir som trädbark-
- som träd som utsatts för vindar, sandstorm efter sandstorm...
Där var bara kvinnor och barn. Männen hade gett sig av till Libyen-
- eller i riktning mot Elfenbenskusten i jakt på arbete, som emigranter-
- och lovat återvända med mat till familjen, men mycket få kom tillbaka.
Alla räddades tack vare Läkare utan gränser som gjorde ett enormt jobb.
De kom med hjälp till hela området.
Det här är en vän, Luc, en belgisk läkare.
Han mäter pojken och väger honom.
Efter två, tre veckor känner man inte igen barnen. De återfår hälsan.
Men får besvär hela livet då de lidit brist på så mycket under uppväxten.
Den här pojken var ensam med sin lilla gitarr i handen-
- i sin sönderrivna skjorta som ännu satt kvar. Inga byxor, ingenting.
Se på hans beslutsamhet, hans hållning.
Han visste vart han skulle gå-
- i sökandet efter andra grupper, i sökandet efter en by... med sin hund.
En pojke som var åtta eller nio år gammal.
Sebastião blev mycket fäst vid människorna i Sahelregionen.
Han återvände dit flera gånger.
Hans bilder, boken och utställningen som Lélia organiserade-
- fick den allmänna opinionen att inse att miljoner dog-
- och fråga sig vad som var de verkliga orsakerna till svälten.
Därefter engagerade sig Sebastião i ett projekt som skulle ta sex år-
- och medföra otaliga resor till nästan 30 länder i hela världen.
"Arbetare", tredje stora fotoboken som han och Lélia gjorde tillsammans.
Jag ville göra en slags hyllning-
- till alla män och kvinnor som hade byggt upp den värld vi hade.
Ge ett arkeologiskt perspektiv på den industriella eran.
Sebastião och Lélia gör noggranna efterforskningar och de förbereder.
Sen reser Sebastião återigen till jordens fyra hörn.
Han fotograferar metallarbetare i Sovjetunionen.
Han bor hos fartygsskrotare i Bangladesh.
Han åker ut på havet med fiskare i Galicien och Sicilien.
Han visar biltillverkning i Calcutta.
Han iakttar teplockare i Rwanda, ett land han tidigare besökt som ekonom.
Han kom med ett annat uppdrag nu. Hans syn hade förändrats.
Men han var samme man som drevs av samma empati för människans villkor.
Varje kapitel i boken "Arbetare" fick Sebastião att-
- fullständigt hänge sig åt manuella arbeten.
Som när han tillbringade flera veckor med guldgrävarna i Serra Pelada.
1991, i slutet av första gulfkriget, minns ni kanske att under-
- den irakiska reträtten satte Saddam Hussein eld på hundratals oljekällor.
En armé av brandmän från hela världen kom till de brinnande oljefälten.
Sebastião bara måste åka dit också-
- driven av sin nyfikenhet för detta explosiva yrke.
I samma stund som jag såg de första bilderna på TV-
- fick jag lust att täcka denna historia.
Det var som att arbeta på en stor teater.
500 oljekällor brann. Det var en enorm iscensättning.
Det fanns inga kontroller. Man kunde gå vart man ville.
Tung oljerök strömmade ut.
Röken var så tät att solen inte kunde lysa igenom.
Vissa dagar var det natt dygnet runt.
När en eld väl var släckt, var marken fortfarande mycket mycket varm.
Väldiga mängder vatten behövdes för att kyla ner den.
Annars var temperaturen så hög att elden i oljekällan tog fart igen.
Trots det hörde man emellanåt explosioner som lät som kanonskott.
Ett öronbedövande buller som om man arbetade intill en jetmotor.
Jag är lite döv idag. Det var där min hörselnedsättning började.
Detta är kanadensare från Calgarys brandkår.
De hade en vacker röd brandbil med sig.
Regeln var att när de släckt en eld skulle bilen tvättas... varje kväll.
Och morgonen därpå var den täckt av olja igen.
Ett helvetiskt jobb...
Jag sköt på avresan två, tre gånger tills jag verkligen måste ge mig av.
Men det krossade mitt hjärta att lämna detta enorma skådespel.
Jag var här omkring.
Väldigt nära slutet kom vi till en lång mur.
Jag var med en journalist från The New York Times.
Ett ingenmansland, allt var förstört av kriget, så vi slog sönder porten.
När vi kommit innanför, hittade vi ett slags-
- paradis som hade förvandlats till ett helvete.
Det var en slags trädgård som tillhörde Kuwaits kungliga familj-
- med hästar, fullblod, som blivit fullständigt galna av desperation.
Djuren är de första som flyr inför en katastrof om de är fria att göra det.
Men de här var inte fria.
Vi hittade fåglar också. Det var en oas och allt var väl bevattnat.
Fåglar som inte längre kunde flyga för deras vingar hade klibbat ihop.
Kuwaitierna hade flytt när katastrofen närmade sig-
-och lämnat de kedjade djuren-
- och beduinerna som de inte betraktade som människor.
"Arbetare" sammankopplade till slut ekonomen som Sebastião en gång var-
-och konstnären han hade blivit.
Hans bilder publicerades i framstående tidskrifter.
Utställningen visades i hela världen, boken översattes till flera språk.
Men Sebastião och Lélia stannade inte vid det.
De började genast arbeta på en annan stor etapp av hans fotograferande.
De insåg att en av tidens främsta frågor-
- var förflyttandet av hela folkgrupper-
- orsakat av krig, svält och regler på den globala marknaden.
Så när Europa började stänga sina gränser-
- ville Sebastião belysa de utstöttas öde.
Lélia hjälper honom med förberedelserna-
- och är återigen den drivande kraften i det nya kapitlet i deras liv-
-som de kommer kalla Exodus.
Det skapade medvetenhet i världen om ödet flyktingarna gick till mötes.
Indien, Vietnam, Filippinerna, Sydamerika, Palestina, Irak-
-och många andra platser.
Men Sebastião fortsatte åka tillbaka till den kontinent-
-som fascinerat honom så länge.
Till Afrika.
Jag höll på med mitt projekt om folkförflyttningar 1994-
-när Rwandas president...
Hans plan sköts ner. Därefter började massiv folkförflyttning mot Tanzania-
- på grund av att brutalt förtryck av tutsier började i Rwanda.
Jag var en av de första som kom dit. Det var katastrof överallt.
Folk flydde mot Burundi, mot Kongo, mot Uganda...
De flydde åt alla håll.
Vägarna var redan fulla av människor.
Människor som sov vid vägkanten, som förde med sig sina ägodelar på cykel.
Folk flydde med vad de lyckades få med sig.
Vi färdades i motsatt riktning, mot gränsen.
Där fanns ingen gränsstation.
Jag kom in i Rwanda och det var fasansfullt.
Antalet döda människor jag såg på vägarna där...
Här har en granat exploderat.
De som inte dog i explosionen dödades med machete.
Jag insåg den verkliga omfattningen av katastrofen jag bevittnade.
Folkmord begicks i detta land.
Det var ungefär 15 mils väg till Kigalis utkanter-
-15 mil med döda människor.
Jag återvänder för min historia handlade om folk.
Jag höll på med min bok om flyktingar. Jag arbetade på "Exodus".
Jag började gå in i lägren och började se-
- det stora antalet människor som lämnade Rwanda.
Helvetet tog över paradiset.
Det var fruktansvärt att se hur det, på en så vacker savann-
-växte upp en megastad.
På bara några dar fanns det nästan en miljon människor därinne.
Mitt i all denna bedrövelse, var det en sak jag blev särskilt berörd av.
Att se förhållandet mellan denna mor och hennes barn-
-och barnets förtroende för modern.
Våld.
Brutalitet.
Det är inte ett monopol för avlägsna länder.
Det finns i Europa, i ex-Jugoslavien. Det är ytterst chockerande.
En buss som kom från Krajina och körde genom Kroatien...
En dödades genom det här hålet.
Kroaterna dödade också många när de lämnade Krajina.
Våldet var överallt.
Det som fick mig att känna mest avsky var att se hur smittsamt hatet var.
De här människorna såg också våld.
Hela familjer, hela serbiska befolkningen i Krajina utvisades.
De kastades ut från sina hem och sökte sen en plats dit de kunde gå-
- samtidigt som grannarna mittemot sköt mot dem.
Detta var flyktingläger inte så långt från Tuzla, i centrala Bosnien.
Dessa familjer hade lämnat enklaven Zepa-
- där Serber mördade tusentals unga män.
Vi var där just då, när familjerna anlände och installerade sig-
-i ett tillstånd av enorm nöd.
Där var bara kvinnor, gamla män och barn.
De yngre männen hade alla gripits och mördats.
Och det är konstigt att det hände i Europa i slutet av 20:e århundradet.
Bilarna visar att det var människor som hade en viss levnadsstandard.
En europeisk levnadsstandard.
En europeisk intellektuell nivå.
En europeisk infrastruktur.
Och som förlorade allt.
Hundrals kilometrar fulla med människor och bilar.
Människan är ett vildsint djur. Vi människor är fruktansvärda djur.
Här i Europa, i Afrika, i Latinamerika, överallt.
Vi är extremt våldsamma.
Vår historia är en historia med krig.
En historia utan slut, en historia av förtryck, en historia av galenskap.
Situationen i Rwanda utvecklades och hutuiska armén som styrde landet-
- besegrades och drog sig tillbaka till Kongo, i Goma-området.
Först var det tutsierna som hade flytt från hutuernas barbari.
Och sen vad det hutuerna som flydde från tutsiernas ockupation.
Så alla flydde.
På bara några dar, i juli 1994-
- tog Goma-området emot mer än två miljoner människor.
Det var en katastrof i vardande.
Sjukdomar som kolera började spridas och folk började dö som myror.
Minst 12000 till 15000 dog varje dag.
Jag fotade högar av lik, när jag såg den här pappan komma med sitt barn.
Han kastade honom på högen och gick sen iväg småpratande med sin vän-
-som om ingenting hade hänt.
Det gick inte att begrava alla människor.
Så från franska armén kom en bulldozer som tog flera samtidigt-
- la dem på marken och täckte över dem med jord.
Alla måste få se dessa bilder, se hur hemsk vår art är.
Föräldralösa barn som befann sig på vägarna.
Tre barn... de två med livliga ögon skulle överleva.
Barnet med de morbida ögonen var döende.
När jag kom ut därifrån, mådde jag illa, min kropp var sjuk.
Jag hade ingen infektionssjukdom men jag var sjuk i själen.
Jag återvände till Rwanda ett år senare för att fotografera-
- hutuerna som varit i Kongo och inte hade någonstans att ta vägen.
Förenta Nationerna började tvinga dem att återvända.
Det verkade som hela planeten var täckt av flyktingtält.
Efter mitt arbete här-
- föreslog tutsiska myndigheter att jag skulle åka och se-
- några av platserna där massakrerna hade ägt rum.
Folk hade tagit sin tillflykt till en kyrka och trodde de var säkra där.
Alla mördades!
Här var det i en skola.
Man ser fortfarande vad som stod på svarta tavlan när det hände.
Det var fasansfullt.
Av människorna som lämnat Rwanda, omkring två miljoner-
- återvände en del till Rwanda, men andra var rädda för förtryck.
Så en kolonn av omkring 250000 människor lämnade staden Goma-
-och gav sig in i Kongos skogar.
Vi förlorade spåret efter dem. Alla visste att det fanns 250000-
- som hade försvunnit, men ingen visste var de var.
Sex månader senare började de dyka upp nära Kisangani i Kongo.
De hade levt sex månader i skogarna.
Så FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter tog med mig dit.
Där var ett tåg och jag tog det.
Det levererade mat och återvände sen. Men jag sa: "Jag stannar."
Jag tillbringade tre dar med dessa människor som fortsatte komma.
Kolonn efter kolonn med människor...
Men när man tänker på att de varit 250000 och bara 40000 kom hit...
210000 människor saknades fortfarande.
Men samtidigt gick livet vidare. En del klippte andras hår...
Det fanns till och med en kongoles som med sin miniräknare-
-försökte samla ihop-
- de få dollar han var säker på att folk hade på sig, lite valuta-
- som han försökta växla, i mitten av ingenstans.
I mitten av en avlägsen skog.
Vid ett tillfälle började gerillarörelsen-
- som belägrat Kisangani och som stödde tutsierna-
- utvisa dessa människor och skicka tillbaka dem.
De skulle, sex månader senare, tillbaka till Rwanda.
De började döda en del av dem.
Där träffade jag människor som inte längre klarade av det.
Som började yra, som helt hade tappat huvudet.
De hade blivit galna.
I verkligheten, de som utvisades, ingen hörde av dem igen.
Jag tror att de mördades allesammans.
Det var min sista resa. Efter den katastrofala tiden i Rwanda...
...drog jag mig tillbaka.
Hade förlorat tron på allt, fanns ingen räddning för mänskliga arten.
Man kunde inte överleva en sådan sak.
Vi förtjänade inte heller att leva. Ingen förtjänade att leva.
Hur många gånger la jag ner kamerorna för att gråta över det jag sett?
Sebastião hade sett det innersta mörkret och ifrågasatte sitt arbete-
- som social fotograf och sin roll att vittna om människans villkor.
Vad mer kunde han göra efter Rwanda?
Vid den tidpunkten försämrades min farfars hälsa.
Mina föräldrar måste återvända till Brasilien för att ta hand om farmen.
Numera bara ödemark och de visste inte vad de skulle göra med den.
Alla fåglar, alligatorer och även den majestätiska skogen var borta.
Det fanns ingenting kvar av de underbara barndomsminnena.
Då fick Lélia en överraskande idé.
"Varför planterar vi inte om skogen som fanns här förut?"
Skogen som funnits där, och som då täckt alla kullar, var Atlantskogen.
Den atlantiska regnskogen.
Ingen hade någonsin försökt plantera om den, särskilt inte på 600 hektar.
Lélias förslag kom nog utifrån hennes vilja att pigga upp familjens moral.
Men de satte verkligen igång och under de följande tio åren-
- så var det inget annat än ett rent mirakel som uppstod på denna mark-
- och som sedan blev "Instituto Terra".
Jag minns hur jag, när vi börjat plantera-
-ibland drömde att allt hade dött.
För marken var så hemsk här, allt var så förstört-
- att jag frågade mig själv: "Kommer skogen att växa upp?"
Normalt har Atlantskogen 400 olika trädarter.
Givetvis hade inte vi alla 400-
- men vi planterade varje gång 100 arter, 150 arter...
Det är sant att vi efter den första planteringen förlorade 60%.
Efter den andra, förlorade vi 40%.
Vi hade ingen bok till hjälp för att lära oss plantera Atlantskog.
Jag tycker mycket om att komma hit-
- och se alla dessa träd tillsammans, denna väldiga gröna skog.
Man inser vilka ansträngningar som krävdes för att plantera alla träd.
När jag var barn, hade vi ett litet vattenfall.
Hela året rann vattnet här.
Mina systrar och jag brukade komma hit och ha picknick.
Det fanns fortfarande en väldig skog.
Senare höggs den ner och vattnet försvann.
Nu är vår skog ännu ung och behöver mycket vatten.
Men om 10-15 år, när allt stabiliserats-
- är jag säker på att vi kommer ha ett vackert vattenfall igen.
Man kan se många små stigar-
-hundratals små stigar...
Det är där korna går.
Där kornas hovar trampar marken-
-pressas den ner med 200-250 kilo-
- och jorden plattas då till och torkar ut och inget kan växa där.
Det är intressant att se skillnaden-
- mellan det som "Instituto Terra" var förut, bara platta betesmarker-
- och vad det är idag, ett nyskapat ekosystem med våra två miljoner träd.
Här ser vi en cikada som sjungit tills den dött.
Den har säkert inte själv placerat sig så.
Termiter håller på att assimilera den och den blir begravd därinne.
När man ser träd tänker man bara på den upprätta ställningen, skönheten.
Men allt är beroende av träden, vårt vatten, vårt syre...
Det är allas hem.
Myror, små insekter, cikador. De är alla därinne.
Det känns bra att hålla om ett träd som man hjälpt till att plantera.
Det är redan djupt rotat. Det står stadigt.
Om 30 år kommer det vara såhär. Det är ännu ungt och växer fortfarande.
De här är ännu yngre, de mycket små där. Kanske de kom upp i går natt.
Som i "Alice i Underlandet".
Det är otroligt att de kommer bli träd som är 40-50 meter höga-
- och leva i 400-500 år. Det är enorma krafter därinne.
Tänka sig att dessa tre månader gamla träd kommer nå sin maxhöjd om 400 år.
Kanske vi utifrån det kan försöka förstå begreppet "evighet".
Kanske evigheten är mätbar.
När jag sa "vi planterar en skog", så trodde jag att-
- jag utifrån ett frö skulle få ett litet träd, en liten planta.
Detta är inte en liten planta. Det är en miljon.
Det är inte bara för här, utan för hela området, längre bort varje gång.
Det som är så fantastiskt, det är att en idé kan utvecklas och växa.
Det är inte längre en persons idé. Det är allas idé.
Vår teknologi kan upprepas nästan överallt.
Självklart är inte arterna desamma.
Men sättet att göra det hela på är samma för alla tropiska regnskogar.
Landskapet läkte Sebastiãos förtvivlan.
Glädjen över att se träden växa, och källorna leva upp igen-
- väckte hans fotografiska kall ännu en gång.
Men de visste att de inte kunde fortsätta på samma sätt som förut.
Vi kom fram till att mitt nya projekt kunde gälla miljörelaterade bilder.
Första tanken var förstås att fördöma skövlingarna av skogarna-
- eller alla förorenade havsområden. Vad som helst.
Men allt eftersom sa vi, att vi skulle göra ett annorlunda projekt.
Vi skulle hylla planeten.
Vi blev förvånade över att upptäcka att nästan halva planeten-
- fortfarande är som vid världens skapelse.
Många av mina vänner sa: "Nej, ta inte den vägen."
"Det är riskfyllt. Du är känd som en mänsklig, social fotograf."
"Och du vill nu bli landskapsfotograf och djurlivsfotograf."
Jag sa: "Det är inte så allvarligt. Jag måste lära mig det också."
Jag började med min första historia. Jag ville det skulle vara Galapagos.
Jag ville förstå det som Darwin hade förstått.
Samma arter i mycket olika ekosystem utvecklas mycket olika.
När jag ser detaljerna på leguanen, kan jag inte låta bli att tänka på-
- en medeltida krigares hand med metallameller som skydd.
När jag ser på denna hand inser jag att leguanen också är min kusin.
Att vi kommit från samma cell.
Att stå framför en så gammal varelse, är att stå mittemot en auktoritet-
- med alla dessa rynkor, med all denna kunskap.
När Darwin kom hit var den här sköldpaddan säkert redan vuxen.
Kanske såg den Darwin. Vem vet?
En dag var jag så trött-
- för vi hade gått så länge över lavafält.
Jag la mig på stranden för att vila och plötsligt kände jag nåt på benet.
Jag tittade och det var ett sjölejon.
Ett till kom och la sig på andra sidan... och så var vi tre sjölejon.
De såg inte människan som ett rovdjur, inte heller som ett hot.
Det var mitt första naturreportage, de första bilderna på andra djur.
Under åtta år tog jag tid till att iaktta.
Viktigast var att förstå att jag är en del av naturen som sköldpaddan-
-ett träd, en liten sten.
Inte klokt som han ser på oss...
Verkligen!
Med sådant djup...
Han kom närmare, jag plåtade honom. Han stoppade in fingret i munnen.
Han såg sig själv som i en spegel för första gången, i kameralinsen.
Han tog bort fingret, satte tillbaka det, började inse att det var han.
Han började bli medveten om sin bild och jag kände en total identifiering.
De är familjer precis som vi, med farfäder, pappor, barnbarn.
De respekterar varandra och när man besöker dem, måste man vara artig-
- stå på ett speciellt sätt, man måste respektera deras revir.
Om man gör det är man välkommen.
Jag blev också mycket god vän med en val.
Det här är valar i Argentina.
En fullvuxen val är 35 meter lång och väger ungefär 40 ton.
Hon kom så nära båten att jag kunde röra vid henne.
Och det var helt otroligt. Så känslig hud!
När jag smekte henne såg jag hur hennes svans, 35 meter bort, skälvde.
Fenomenal känslighet.
Vi hade en liten båt, bara sju meter lång.
Hon visste att hon kunde sänka oss.
Men hon nuddade aldrig båten. Aldrig! Åkte vi en bit, slog hon med svansen.
Det är en annan planet. Det är ganska så otroligt, faktiskt.
Låt mig se om jag har en bild till av nentserna.
Allt de äger finns där.
Det är deras hus.
Reportaget om nentserna hade jag förberett sedan länge.
Ungefär 18 personer, med ungefär 6000 renar-
-som ständigt flyttar runt.
Det här måste vara vid sjutiden på kvällen.
Vid åttatiden på kvällen tänder de en eld-
-och lagar dagens enda varma måltid.
Efter måltiden pratar vi lite grand. Alla diskuterar.
De släcker elden. Medan den ännu brann var det 15-20 grader.
Riktigt skönt, men två timmar senare är det redan minus 30.
De är Sibiriens verkliga cowboys.
De har alltid sin lasso, gjord av renskinn, runt halsen.
De har boots gjorda av silverrävsskinn.
De sover med dem. Deras boots varar hela livet.
Ob är en mycket speciell flod, en enorm sibirisk flod.
Just här är den ungefär 47 kilometer bred.
När man passerat Ob, är man vid norra polcirkeln.
Det finns ingen horisontlinje, ingenting.
Man är på en vit platta av universums storlek.
"Genesis" fick Sebastião att ännu en gång resa runt under nästan tio år.
Han ville visa naturen, djuren, platserna, varelserna-
- som var som i tidernas begynnelse, en mer optimistisk bild-
- av samma planet som Sebastião så länge sett stympad och förstörd.
"Genesis" skulle bli deras största verk, ett kärleksbrev till planeten.
Det berättas i jesuitiska skrifter från 1500-talet om detta Zo'é-folk.
De kom till Amazonas och talade om ett folk med trärör i underläppen.
Dessa indianer sågs aldrig igen.
Man trodde det var en fabel eller något jesuiterna hittat på-
- ända till slutet av 1980-talet då dessa indianer kontaktades.
Brasilien, delstaten Pará, Zo'é-folket, 2009
Dessa indianer lever i paradiset.
Det är den enda plats jag hittat där kvinnorna har tre, fyra, fem män-
-och männen har lika många fruar.
Varje kvinna har en man som är jägare, en som är fiskare-
-en som brukar jorden lite grand-
- en man som alltid är hemma och hjälper till med allt.
Kvinnorna har enorm makt. De har kontroll över en del män.
Ganska betydande.
En sak jag alltid funnit intressant med alla dessa folk-
- är att människorna var totalt medvetna om sitt utseende.
När jag skulle ta en bild-
- visste personen att jag skulle visa en bild av dennes utseende.
Först var de ivriga, men efter ett tag förlorade de intresset.
Det var inte deras värld. Men de var mycket intresserade av min kniv.
Min vän Ypô fick mig att lova att ge honom kniven.
Men den nationella indianstiftelsen hade fått mig att lova att inte ge-
- någon av mina saker till indianerna, för att skydda deras renhet.
Så han sa: "Vi gör en deal."
"Den dagen du flyger härifrån, kasta ut kniven genom fönstret."
"Jag kommer följa planets riktning och hitta kniven."
De här växterna är mycket gamla. De har varit här i 40, 50 år.
Det är underbara växter. Ormbunksväxter.
En växt som växer i skuggan, i hjärtat av vår skog-
-på de högsta platserna.
Den påminner mig om mammas hår. Min mamma var mycket vacker.
Det här var hennes växter och efter hennes död-
- tog pappa hand om dem tills han själv avled. Sen tog vi hand om dem.
Se, det regnar. Vackert regn.
Detta landområde är mycket viktigt för oss.
Vi fullbordar en cykel.
Inom denna cykel har vi tillbringat våra liv.
Mina föräldrars liv, mina systrars liv, en stor del av mitt liv.
Och idag lever vi våra liv här igen, Lélia och jag.
Landområdet fortsätter berätta vår historia.
Det fyllde min barndom och följer mig på ålderdomen.
Och när jag dör kommer den här skogen återigen vara som när jag föddes.
Och cykeln kommer att ha fullbordats. Det är mitt livs historia.
Mannen vars bilder berättat en miljon livshistorier på denna planet-
- delar nu en stor dröm med oss: förstörelsen av naturen kan hejdas.
Mer än tusen källor forsar återigen fram på marken i Instituto Terra.
Två och en halv miljoner träd har redan planterats.
Djuren har kommit tillbaka, till och med jaguarerna.
Detta landområde ägs inte längre av familjen Salgado.
Det är en nationalpark som tillhör alla.
Det har blivit en modell för skövlad mark där skogar ska växa igen.
Översättning: Marianne Marty